Za kraj navodim još neke vrline koje dobro pisanje treba da ima i koje treba imati u vidu i vežbati ih ako želite da popravite vaš stil.
Te vrline, koje su u suštini mahom osnovni principi kompozicije, izdvojio sam u deset celina ambiciozno naslovljenih Deset stilskih zapovesti.
I zapovest - Izaberi odgovarajući oblik i dosledno ga se pridržavaj
Osmisli, odnosno zamisli kostur svog teksta i onda mu redom dodaj meso i mišiće.
Svaki pisani tekst, kao što smo rekli, u osnovi počiva na nekoj strukturnoj podlozi.
Ruski folklorist Vladimir Prop, na primer, u knjizi Morfologija bajke, identifikovao je 7 strukturnih uloga koje postoje u podlozi svake bajke - tako svaka bajka, po njemu, ima likove: junaka, protivnika, pomagača, itd.
Možda je još jednostavnija ilustracija ove sheme koja je u podlozi svake pripovesti, recimo, na primer, neka od tzv. španskih serija.
U svakoj tipično nalazimo junakinju, zatim neku zloću koja joj "zagorčava život", uvek tu postoje iznenađenja, tj. uvek se ispostavi da neko nije ili jeste nečiji sin ili ćerka, ili da je nečiji identitet pogrešan, javljaju se nepoznata braća i sestre, ljubavna priča stalno ima prepreke da bi se na kraju krunisala brakom.
Čak i romani kao što su Ana Karenjina i Šekspirove drame imaju neki osnovni strukturni plan.
Pisci će delimično slediti taj osnovni plan, a delimično se odvajati od njega.
Proces pisanja podrazumeva i uplitanje ideja koje vam padaju na pamet tokom samog pisanja, i one nisu uvek, a možda ni najčešće, sasvim logične i povezane.
Da biste to izbegli i držali se nekog sistema, potreban vam je koncept.
Prvo pravilo kompozicije, prema tome, glasi: pokušajte da predvidite okvir onoga što pišete i trudite se da ga sledite i ostvarite.
Koji su najbolji načini da napraviš efikasan plan?
Pre svega, najbolje je najpre dobro razmisliti, dakle razraditi ideje u glavi.
Posle toga, postoje generalno 2 principa.
Prvi je linearni - napiši na računaru redom svoje glavne ideje.
Zatim pokušaj da ih poređaš onim redom koji daje najtešnju vezu između njih, dakle, čuvena copy/paste metoda.
Ako vidiš da ti ideje nisu tesno povezane, preformuliši ih i doradi kako bi uspostavio vezu između njih.
I drugi princip je vizuelni - neke osobe su više vizuelni tipovi, i ne mogu lako da identifikuju strukturu na papiru.
Za njih, odličan metod predstavlja "slagalica" - napiši svoje ideje na papiru, ali tako da svaka od nosećih ideja bude na posebnom parčetu papira - zatim okači listiće na zid, i pokušaj da ih poređaš tako da budu tesno povezani.
Po potrebi, menjaj mesta listićima ili dodaj neke nove.
Ovaj metod je vrlo popularan u krimi serijama na primer, gde detektivi počnu da lepe delove slagalice na zid kako bi na kraju sklopili čitavu priču i došli do "bosa".
II zapovest - Posmatraj pasus kao osnovnu jedinicu kompozicije
Kao što smo već pomenuli, pisanje dobrih pasusa je suštinski bitno.
Pasus je prikladna celina - ukoliko je celovit i tesno povezan, on može biti bilo koje dužine - od 1 rečenice do nekoliko stranica teksta.
Ukoliko pišeš nešto kratko, kao što je sms poruka, tvit, posveta ili kraća vest, nema potrebe ili nije uobičajeno deliti je u pasuse.
Uopšteno govoreći, sve ono što sadrži samo jednu ideju nije potrebno deliti u posebne celine.
Kada si napisao takav pasus, pregledaj sada da vidiš da li bi ga podela na manje samostalnije celine unapredila ili poboljšala.
Najčešće, međutim, tvoja tema obuhvataće više ideja ili motiva, što zahteva podelu na zasebne odeljke.
Cilj posebne obrade zasebnih ideja u odvojenim pasusima je, naravno, da se čitaocu olakša posao.
Početak svakog novog pasusa predstavlja znak za čitaoca da se tema dodatno razvija, da se uvodi nova ideja.
Po pravilu, započni pasus ili sa rečenicom koja sugeriše ideju celog pasusa ili sa rečenicom koja predstavlja prelaz u odnosu na prethodni pasus.
Npr. šaran je slatkovodna riba.
Živi u rekama tim i tim, hrani se tim i tim, i tako dalje.
Onda za drugi pasus: Šaran se može gajiti i u ribnjacima - pa onda dalje - koja hrana, koja veličina bazena, mrest itd.
Dakle, novi pasus - nova ideja.
Ili: Međutim, šarana je moguće naći i van ovih tokova - ova rečenica je prelazna, ona pravi otklon u odnosu na prethodni odeljak i njegov sadržaj.
Najzad, smisao pasusa nije samo logičko-kompozicioni, on je i vizuelan.
Tekst, naročito ako je duži, bolje je podeliti u manje celine jer je tako privlačniji za čitaoca.
Ako imaš pasus od 100 redova, možda se čitalac umori, ili odluči da ne čita tekst uopšte.
Zbog toga, pasusi, podnaslov, nadnaslovi i poglavlja predstavljaju značajne elemente u dužim tekstovima, pogotovo takvim kao što su recimo naučni radovi i teze.
Istovremeno, deliti tekst na previše sitnih pasusa takođe može biti kontraproduktivno, pošto tekst može izgledati kao uputstvo za upotrebu.
III zapovest - Budi milostiv prema čitaocu
Englezi imaju izraz "be merciful to your audience" – budite milostivi prema čitaocu ili slušaocu.
Drugim rečima, stalno imaj na umu da to što pišeš ili govoriš treba da razume neko drugi.
Razmišljaj da li će to što tebi izgleda tesno povezano, logično itd, imati smisla za tvog čitaoca?
Da li možeš da preradiš svoj tekst tako da olakša čitaocu njegovo razumevanje?
Da li je ovo što sam sastavio predugo, dosadno?
Može li se sve ovo reći kraće, jednostavnije, zanimljivije?
I najvažnije, ali i najteže - pokušaj da čitaš svoj tekst kao da je tuđi, tj. kao da ti nisi njegov autor.
Ako ovo postigneš, pisaćeš jasnije i jednostavnije.
Ali to nije nimalo lako, i traži puno vremena i vežbe, pošto je ovo kao da treba da budete objektivni prema sopstvenom detetu, ili nekoj osobi koju volite.
IV zapovest - "Obnavljanje je majka mudrosti"
Ovo se pravilo nadovezuje na prethodni pasus.
Uvek, i ponavljam uvek, ostavi vremena za popravke.
Kažu da se film pravi u montaži - drugim rečima, kad je material već gotov, i kad se sklapa u celinu.
Slično je sa tekstom - prva ruka je baš to, prva ruka - samo grub izraz koji treba brusiti i doterivati.
Ako imaš dovoljno vremena, idealno je tekst ponovo pročitati sledećeg dana, kada dobiješ malo distance u odnosu na njega.
Vrlo često, čak i pored godina i godina pisanja, dešavaće ti se da uveče misliš da si "otkrio Ameriku", a da ujutru zaključiš da si napisao neke gluposti.
Ja volim da se setim reči našeg velikog pisca Danila Kiša koji je govorio kako iščitava sopstveni tekst sve dok se neke rečenice ne umore.
On bi, recimo, nakon višegodišnjeg truda sastavio materijal koji bi imao po 800 ili 1000 stranica, a onda bi krenuo da ga nemilosrdno skraćuje i pročišćava.
Često bi ovo značilo da stotinu, možda i više stotina puta iščitava isti tekst, sve dok nije potpuno zadovoljan onim što je napisao.
Naravno, ovo je ekstremni primer, ali nekoliko puta iščitavati ono što si napisao u različitim vremenskim intervalima, izuzetno je dobra strategija da značajno poboljšaš svoj tekst.
V zapovest - "Dva para očiju vide bolje nego jedan"
Uvek se trudi da odvojiš dovoljno vremena kako bi još neko, tvoj prijatelj, kolega, profesor, urednik, imao vremena da pročita tvoj tekst i da ga komentariše.
Iako se treba truditi da sam čitaš tekst kao da je tuđ, nikada ne možeš potpuno to postići i osim toga, dva para očiju vide bolje nego jedan.
Ako je moguće, traži da ti komentare daju u obliku track changes u Word-u, tako ćeš tačno znati kakve primedbe, sugestije i korekcije predlažu.
I upamtite, prijatelj koji ti kaže - "Super, sve je savršeno" možda ti je divan prijatelj u životu, ali nije u pisanju.
Ništa nije savršeno, pa ni tvoj tekst.
Stoga, najbolje je slati ga onim prijateljima koji su malo "tvrđi", kritičkiji nastrojeni.
VI zapovest - Odštampaj tekst pre nego što ga predaš i pročitaj ga sa papira
Ovaj savet ima trostruku ulogu: prvo, kada vidiš tekst na papiru, to stvara određenu distancu, makar fizičku, i to ti omogućava da se malo i sam distanciraš od svog teksta i da ga čitaš kao "tuđ".
Drugo, nikada nećeš moći da ispraviš sve greške samo čitajući tekst na kompjuteru.
Jedan moj kolega kaže "slovne greške su kao bubašvabe, taman kad mislite da ste ih sve potamanili, one se pojave odnekud".
Ako tekst ispravljaš u štampanom obliku, mnogo bolje uočavaš greške.
I, najzad, još jedan savet - ne možeš imati kako se to kaže "i jare i pare", tj. istovremeno ispraviti i stil odnosno strukturu, i slovne greške.
Ako čitaš radi ispravki stila i strukture, onda čitaj sa smislom i misli o značenju tvojih reči i rečenica.
Ako želiš da ispravljaš greške, zaboravi na značenje, ne misli o tome, nego polako, sporo iščitavaj svoj tekst koncentrišući se na to kako su reči napisane, dakle isključivo radi ispravke grešaka.
Treće, niko nije isključivo vizuelni ili isključivo linearni tip, dakle čak i ako ti više odgovara da sklapaš tekst na računaru, odnosno ekranu, ipak nije loše taj tekst pročitati i na papiru - nekad se desi da upravo sa papira dobiješ ideju kako da "sklopiš" celinu ili da premestiš i zameniš neke delove.
VII zapovest - Izbegavaj dvostruku i višestruku negaciju
Jedno od osnovnih logičkih pravila glasi da definicija ne treba da sadrži negativne karakteristike.
Na srpskom, to znači da nećemo uspešno opisati nešto navodeći šta ono nije ili ne sadrži, nego odredivši šta ono jeste.
U skladu sa tim, ne koristi negaciju ako je moguće izraziti se u pozitivnoj formi.
Dakle, u najopštijem smislu, izbegavaj neprecizne, neodređene, neobavezujuće formulacije – koristi rečcu ne radi poricanja ili antiteze, a ne kao sredstvo okolišanja, kao u ovoj mojoj rečenici.
Na primer: Nije isključeno da će se pojaviti - bolje je reći: Možda/Verovatno će doći.
Nije nemoguće da je ubica gosn X - Moguće da je ubica gosn X
Ili: Ne želim da se bavim nečim od čega nemam nikakve koristi; preciznije je reći: Želim da se bavim samo onim što je korisno.
Nije dobar - bolje je reći: loš; nije bitan - može se reći kao: nebitan; ne sećam se - zaboravio sam; ne obraća pažnju - nepažljiv je...
Ali, ako se naglašava odbijanje ili neslaganje, onda je negacija prikladna.
Na primer: Knjige, a ne zvona i praporci! - kako je to slavno rekao Dositej.
Ili: Dela, a ne reči - Res, non verba, kako glasi latinska izreka.
Priznajem, u običnom govoru često ne postupamo ovako, evo ovo sad što sam rekao, upravo je tako jedan primer, i to naročito kada pokušavamo da ublažimo neki sud ili da budemo neodređeni, ali u pisanju, u pisanim tekstovima, novinskim tekstovima, to treba izbegavati.
Ako tvoje pisanje sadrži previše sumnje i neodređenosti, neće imati ni autoriteta.
Ovo nas vodi osmoj stilskoj zapovesti, koja glasi: Koristi konkretan i precizan jezik
Koristi specifično namesto uopštenog, određeno umesto neodređenog, i konkretno umesto apstraktnog.
Recimo, reći: Nastupa period nestabilnog vremena; bolje je reći: Padaće kiša narednih 5 dana.
Mnogo je preciznije i konkretnije.
Svi proučavaoci pisane reči slažu se u jednoj stvari, da se pažnja čitaoca najbolje privlači konkretnim, specifičnim primerima i detaljima.
Veliki pisci su majstori tih detalja.
Ako nam se čini da poznajemo Anu Karenjinu ili Hamleta bolje nego rođenu sestru ili brata, to je zato što pisci koriste konkretne detalje i konkretne pojmove.
U knjizi The Philosophy of Style, Herber Spenser daje primer razlike između neodređenog i konkretnog.
Evo primera za neodređeno: Proporcionalno onome koliko su maniri, običaji i zabave jedne nacije surovi i varvarski, regulative kaznenog sistema biće surovije.
Evo kako Spenser to pretvara u konkretan jezik: Proporcionalno tome koliko ljudi uživaju u bitkama, borbi s bikovima, i gladijatorskim borbama, oni praktikuju kazne kakve su vešanje, spaljivanje ili čerečenje.
Kako bi pokazao šta se dešava kada se snažan književni izraz ogoli, Džordž Orvel je jednom prilikom "preveo" jedan citat iz Bibije na prozaičan jezik.
Evo tog citata: Opet videh pod suncem da nije do brzih trka, ni rat do hrabrih, ni hleb do mudrih, ni bogatstvo do razumnih, ni dobra volja do veštih, nego da sve stoji do vremena i zgode.
To je odlomak iz Knjige propovednikove.
Evo kako glasi Orvelova "obrada": Objektivno posmatranje savremenih pojava navodi na zaključak da uspeh ili neuspeh u kompetitivnim aktivnostima nema tendenciju da bude korelativan sa urođenim sposobnostima, već da značajan udeo nepredvidivosti mora biti uzet u razmatranje.
IX zapovest - Izbegavaj suvišne reči i ponavljanja
Konciznost je stilska vrlina.
Rečenica ne treba da sadrži suvišne reči, pasus suvišne rečenice, kao što mašini ne trebaju nepotrebni delovi.
Ovo ne znači da pisac treba nužno da piše kratke rečenice, nego da svaka reč ima značaja.
Mnogo toga što nalazimo u svakodnevnoj upotrebi u neskladu je sa ovim pravilom.
Recimo, česti su primeri: Vršimo uslugu šivenja/ vršimo uslugu pečenja mesa - što se mnogo jednostavnije može reći: šijemo/pečemo meso.
Govorimo: ono što je bitno/jasno je da - a može se prosto reći: bitno/jasno je to i to.
Zahvaljujući činjenici da - može se reći: budući da/pošto; a: uprkos tome što - može se reći: iako.
Takođe, smatra se lošim stilom ponavljati iste reči u jednoj rečenici, a i u čitavom pasus treba se truditi da vam jezik bude što raznovrsniji.
Prema tome, nepotrebno je nepotrebno ponavljati nepotrebne reči.
X zapovest - Izbegavaj nepovezane rečenice
Ovo se odnosi na posebne rečenice, kod kojih veznicima spajaš dve proste rečenice koje nisu u bliskoj vezi.
On je dobar i zaslužuje sve najbolje - ovde je veznik na mestu i spaja dve tesno povezane stvari.
On je dobar čovek i njegova mama dobro kuva - veza između dva dela ovde nije bliska.
Često u pisanju konstruišemo takve rečenice.
Naročito ako se dogodi da u nizu imaš nekoliko takvih, ceo pasus izgleda "papagajski" tj. repetitivan ovo i ono, ovo i ono.
Dakle, slobodno ponekad piši kraće rečenice, a manje povezane stvari gledaj da razdvojiš.
Naravno, i poneka duža i labavija rečenica nije smrtni greh – povremeno će takva rečenica takođe prekinuti monotoniju, naročito ako je "u društvu" kraćih rečenica pa malo osveži stil.
I najzad, ova pravila ne posmatraj kao uklesana u kamenu, nego kao uputstva koja treba primenjivati fleksibilno i u skladu sa kontekstom.
Važnije od svih pravila je da pažljivo promišljaš to o čemu želiš da pišeš, i misliš o tome kako si to napisao.
Neodređenost, duge i komplikovane rečenice, pa čak i poigravanje sa subjektom ili jasnoćom tvog teksta mogu biti stilske vrline, ali tek kada lepo savladaš konkretnost, preciznost i određenost u jeziku, tek onda možeš početi da eksperimentišeš sa neodređenošću.
Srećno!